LES INFO FIL. Resync: Xenzai
Det menneskelige øyet er et av de kraftigste verktøyene på jorda.
På en klar dag ser vi små detaljer selv på lange avstander.
Men det øyet ser, er ikke hele sannheten.
Ved siden av den verdenen vi ser, finnes en svært annerledes verden.
En usynlig verden med skjulte krefter og egenskaper,-
-som former alle aspekter av livet på jorda.
Nå kan teknologien åpne en dør til denne skjulte verdenen-
-og avsløre dens gåter og vise oss hvilken utrolig verden vi lever i.
I vår livlige og hektiske verden tror vi at vi kan se alt.
Men midt i denne travle verdenen finnes en helt annen verden.
Men vi kan ikke se den siden den er usynlig for oss.
Øynene våre er for langsomme til å se alt som skjer.
Verden er full av ting som skjer for fort til at vi kan merke dem.
Ting vi går glipp av på et kort øyeblikk.
Ett blunk med øyet tar ca 50 millisekunder,-
-og det tar 150 millisekunder for hjernen å bearbeide synsinntrykk.
Vi merker ikke tidsforsinkelsen på denne korte tiden,-
-men det skjer utrolige ting som vi aldri ser.
Dette er hastighetens usynlige verden...
Der luft kan knuse fjell...
Og vann kan skjære gjennom metall.
Og der det raskeste på jorda finnes rett under oss.
Og der vi ser utrolige hendelser, som noen trodde var UFO-er.
Om vi kunne tøye ut tiden, kunne vi løst noen av verdens største gåter.
Med ny kamerateknologi kan tiden tøyes ut, så usynlig blir synlig.
Vi overvinner øyets begrensninger og får se helt nye verdener.
Lyn. En milliard volt og varmere enn sola.
Men det lurer større farer, som vi ikke kan se.
I Rapid City i South Dakota, midt i USAs lynbelte,-
-slår lynet ned hundrevis av ganger i året.
Men det er noe merkelig med lynet her.
Noe som er blitt et stadig større problem.
Noe som er for raskt til at vi kan se det.
Lynet beveger seg i over 160 000 km/t.
Ved hjelp av super slow motion-kameraer-
-er ekspertene i ferd med å forstå hva som skjer.
Å se på et lyn med det blotte øyet er som å se en boktittel. Man ser-
-at lynet slår ned i bakken og flimrer litt, men det er alt.
Filmer man med høyhastighetskamera, er det som å lese en roman.
Den forteller en unik historie hver gang filmen spilles. Helt utrolig!
Elektriske fingrer i rasende fart mot bakken.
Med høyhastighetskameraer kan vi nå fange noe-
-som er usynlig for det blotte øyet.
Det underlige lynet observeres ikke på slettene, men midt i Rapid City.
Det blåser opp til storm.
Kameraer som spiller inn i 300 ganger slow motion,-
-venter på å feste det til film.
Der er det! Først ser det ut som et vanlig lynnedslag,-
-men teknologien avslører noe annet.
I stedet for å gå nedover går dette lynet oppover.
Første gang jeg så dette, fikk jeg hakeslipp.
Det var helt utrolig å se det!
Og dette merkelige, bakvendte lynet er kraftig.
Den har mer elektrisk ladning enn vanlige lyn.
Men det mest utrolige er at oppadstigende lyn skapes av oss.
Disse høye høyspentmastene utløser nemlig lynene-
-som går oppover mot skyene.
Siden de går bort fra byen, tror man kanskje-
-disse lynene er ufarlige. Men slik er det dessverre ikke.
Når det oppadstigende lynet treffer skyene, utløses flere lyn-
-som raser rett ned mot byen.
Og dette skjer ikke bare her i Rapid City.
Med stadig flere høye bygninger-
-spres denne nye typen lyn over hele verden.
MANGLER TEKST FREM TIL 17m:44s
Bruk mye baktrykk når du letter.
Tråkk på venstre pedal, og gi litt mer gass.
Sjekk at alt er klart. Sånn ja! Går det bra?
Ha litt tålmodighet. Jeg holder på å lære.
Vi tar det for gitt, men i prinsippet-
-holdes et helikopter på to tonn og jeg oppe av luft.
Lufta beveger seg selvsagt svært raskt.
Rotoren trykker ned luft og gir oss løftekraften som holder meg oppe.
Det er en av aerodynamikkens hovedprinsipper.
Men i en usynlig verden ser denne nyttige kraften-
-plutselig svært annerledes ut.
Disse flyene er nesten oppe i lydens hastighet.
I denne farten beveger lufta seg så raskt at den forvandles-
-til en kraft som kan være farlig.
I et nesten 200 ganger langsommere tempo-
-kan vi se hva som skjer på vingene.
I disse hastighetene kondenserer den fuktige lufta til vann.
En sky oppstår.
Det høres ikke så skremmende ut med en sky,-
-men det er som plutselig å slippe en bil ned på vingene.
Kun de dyktigste pilotene, som disse, mestrer dette.
Vi er i stand til å fly, men sammenlignet med naturen selv,-
-er våre ferdigheter i lufta ganske dårlige.
Man har slitt med problemet siden brødrene Wrights første flytur-
-for hundre år siden.
Men først nå, med høyhastighetskameraer,-
-begynner vi å forstå noen av naturens hemmeligheter.
De har tross alt jobbet med samme problem i over 350 millioner år.
Kom igjen! Du har funnet ut av det nå.
Det krever mye øvelse i mange år.
Sånn ja! Den klarte det til slutt.
De første skapningene som fløy, var ikke fugler, men insekter.
Lenge var deres hemmeligheter usynlige.
Vingeslag som forsvinner i en tåke av bevegelse.
Først nå begynner vi å fatte hele sammenhengen.
Dagsvermeren viser seg å ha de perfekte egenskaper for å fly.
Med utrolig kontroll kan den sveve helt stillestående-
-i perfekt balanse mens den samler nektar.
Men ikke alle insekter er fullt så elegante.
Humla er en aerodynamisk gåte som lenge forvirret forskerne.
Den store og tunge kroppen holdes oppe av svært små vinger.
Hvordan kan det fungere?
Forvirringen oppstod for 70 år siden da en entomolog regnet ut-
-at det var aerodynamisk umulig for humler å fly.
Siden den gang har man prøvd å forstå-
-hvordan humlas tilsynelatende tilfeldige vingeslag lar den fly.
Og i starten, selv i slow motion, er kan ikke nærmere gåtens løsning.
Her flyr hun vinglete gjennom lufta.
Hun må endog bruke beina for å holde balansen.
Elegant er det ikke.
Hun holder seg kun oppe ved å slå med vingene-
-med utrolige 200 vingeslag per sekund.
Det er derfor hun er så rund. Brystet er en enorm muskel-
-som driver vingene.
Jeg skal ikke brenne dem opp, men røyken viser hva som skjer.
Når humla slår med vingene, presses luft, eller røyk, nedover.
Det gir henne løftekraft, men ikke nok til å holde henne luftbåren.
Men i slow motion kan vi se at hun faktisk er ganske smart.
I slutten av hvert nedslag snur hun rundt på vingene.
Så selv på vingenes oppslag presses røyken fortsatt nedover,-
-noe som gir henne dobbel løftekraft.
Og det får man ikke på et vanlig fly!
Ved å se inn i hastighetens usynlige verden-
-har man oppdaget mange av dyrenes hemmeligheter.
Dette kan brukes for å utvikle enda bedre fly.
Hvorfor går vi glipp av så mye av det som skjer rundt oss?
Når det er helt åpenbart... For andre skapninger.
En flue kan for eksempel oppfatte hundre bilder per sekund.
Den kan dermed fly i toppfart uten å krasje med noen ting.
For en flue er vår verden utrolig langsom.
Derfor kommer jeg irriterende nok aldri til å fange den.
Flua er kanskje rask, men den går glipp av detaljene.
Alt den ser, er uklart.
Vårt syn er derimot utviklet til å se detaljer.
Men ulempen med dette er at vårt øye ikke mestrer høye hastigheter.
Vi bearbeider mye informasjon i bildene vi ser, men det tar tid.
Det tar så lang tid at det eneste vi rekker, er å ta øyeblikksbilder.
Vi ser på noe og bearbeider det. Vi gjør det på nytt, og så videre.
Hvert øyeblikksbilde varer i bare hundre millisekunder.
Til forskjell fra flua er våre bilder svært detaljerte.
Derfor tar det tid å bearbeide hvert bilde.
Alt som skjer mens vi bearbeider informasjonen,-
-forblir skjult, som om det aldri har skjedd.
Nå er alt bra. Jeg håndterer all innkommende informasjon.
Jeg kan se den gule banen og formen på svingene.
Jeg ser kjedet som trekker vogna. Uten problemer... I normalfart.
Men man når fort grensen der man ikke lenger kan bearbeide noe,-
-for når det begynner å gå fortere, skjer rare ting med synet vårt.
Jeg går ikke glipp av ting fordi jeg ser i feil retning.
Jeg kan bare ikke bearbeide informasjonen. Det skjer for mye.
Jeg skjønner ingenting av hva jeg ser.
Synet er ikke blitt dårligere. Det blir bare ikke bedre.
Jo fortere noe beveger seg, desto mindre til å bearbeide detaljene.
Når alt går raskere, overskrider den innkommende informasjonen-
-hastigheten nerveprosessorene kan håndtere, og man kan ikke se.
Jeg vet ikke om magen min klarer det heller.
Og når det går for fort, kan vi faktisk ikke se noen ting.
Så du dette?
Når vi begynner å se ting som vanligvis er usynlige,-
-viser det oss hvor fantastisk vår verden faktisk er.
Vann blir tyktflytende og elastisk.
Det inneholder endog en sterk kraft som kan skjære gjennom metall.
Ingenting er som vi tror, ikke engang ting vi tror vi kjenner.
Det er ikke akkurat noe uvanlig for de fleste av oss: Regn.
Men i den usynlige verden blir vår verden,-
-slik vi tror vi kjenner den, svært annerledes.
Ta for eksempel en regndråpe. Vi vet at de er tåreformede,-
-faller gjennom lufta og lander på bakken.
Men kanskje ikke noe av dette stemmer.
Regnskuren sett med spesialkamera forteller regnets historie.
Hver regndråpe begynner som en perfekt kule.
Når de faller, gjør luftmotstanden dråpene flatere.
I slow motion ser vi at de er som våte hamburgere.
De blir faktisk aldri tåreformede slik vi forestiller oss dem.
Nok om tåreformen. Høyhastighetskameraer viser-
-hva som videre skjer med de luftbårne hamburgerne.
Denne unike filmsekvensen avslører noe helt utrolig.
Regn som rett og slett forsvinner.
Større regndråper kan blåses opp som ballonger til de sprekker-
-og brytes opp i stadig mindre dråper.
Noen av disse små dråpene når aldri bakken-
-men løser seg ganske enkelt opp i lufta.
Men det er nok av store dråper igjen, som kan lande på oss.
I den superraske verden blir vann tyktflytende...
Og tykt.
Et fremmed miljø, som vi strever med å bevege oss gjennom.
Over tid klarer en sterk svømmer å svømme 3,2 kilometer i timen.
Men det er sneglefart sammenlignet med andre pattedyr. Denne delfinen-
-svømmer fem ganger raskere.
Men kun i slow motion kan vi se hvorfor delfinen-
-er i sitt rette element her.
Og hvorfor vi ikke er det.
Vann er 800 ganger tykkere enn luft.
Så tykt at det forvrenger våre myke kropper når vi svømmer.
Dette skaper motstand som holder oss tilbake.
La oss se hva som skjer med herr delfin.
Vannet forvrenger ikke kroppen, men passerer smidig over den.
Det skyldes at delfinen har mye tykkere hud, som gummi.
Det hindrer spekket i å blafre.
Mens vi kjemper for å komme oss fremover,-
-anstrenger delfinen seg knapt.
Når den må svømme enda fortere, får den det til å se enkelt ut.
I 40 ganger lavere hastighet ser vi ting-
-som er usynlige for det blotte øyet.
Som hvordan vannet glir over den torpedoformede kroppen,-
-så delfinen kan gli frem uten den minste anstrengelse.
Den kan dermed spare energien til å vise seg frem.
Ja, ja! Veldig bra! Ta en fisk!
Og orker han ikke dette, kan han surfe på bølgene.
Men én ting er veldig merkelig med vann, som er skjult for oss.
I dette varme, klare vannet ligger en usynlig kraft på lur...
En kraft som kan skjære gjennom metall.
En kraft som i dette øyeblikk ødelegger denne båten.
For å se hvordan kraften fungerer, trenger vi litt hjelp.
I dette akvariet finnes et bitte liten skapning.
Men den er bevæpnet.
Skjult under steinen finner vi en pistolreke,-
-og den har et dødelig våpen.
Denne krabben er på farlig grunn.
Vår reke er klar for angrep.
Først ser det ut som den angriper inntrengeren med kloa.
Men det er faktisk noe mye merkeligere som skjer.
Våpenet er ikke selve kloa, i alle fall ikke direkte,-
-men våpenet er usynlig, noe jeg skal påvise med denne penselen.
Jeg vil ikke stikke hånda nedi her. Den er jo bevæpnet!
Kom igjen! Hørte dere det?
Den lyden er en ledetråd til hva det er som skjer.
Det går for raskt til å se, så la oss se igjen i slow motion.
Lyden vi hører, kommer ikke fra selva kloa,-
-men fra en usynlig kraft.
Bevegelsen med kloa skjer så raskt at den skaper en vannstråle-
-som oppnår en hastighet på nesten 100 km/t.
Det går så fort at vannet fordamper og skaper en boble.
Og det er mye farligere enn det høres ut.
Temperaturen inni boblen når over 4000 grader.
Og når den sprekker, frigjøres den enorme energien-
-som en overopphetet trykkbølge.
Dette lammer byttet. Det kan til og med drepe det.
Knockout-slaget kommer ikke fra selva kloa,-
-men fra den overopphetede kraften i en boble.
Denne utrolige kraften kalles kavitasjon.
Det oppstår når vann beveger seg i svært høy hastighet,-
-og det kan gjøre mye mer enn å skremme bort en liten krabbe.
Frem til nå har den vært fullstendig usynlig.
Med spesialkameraer kan vi endelig se hvordan kraften virker.
Propellen roterer så raskt at vannet fordamper-
-rundt enden av propellbladene.
Dette genererer en strøm av overopphetede bobler.
Når de sprekker, frigjøres en enorm mengde energi...
Som bombarderer propellbladene.
Den er så kraftig at den kan ødelegge selve metallet.
Kavitasjon ødela denne propellen etter én reise over Atlanteren.
Vår daglige verden er kjent og hverdagslig.
Til og med litt kjedelig.
Men skjult utenfor øynenes tidsskala,-
-finnes fantastiske fenomener.
Noen av de raskeste fenomenene skjer ikke i lufta-
-eller i vannet...
Men rett under føttene våre.
Plantenes verden er underkastet en helt annen tidsskala enn vår.
Derfor virker det fredelig, stille og avslappende her.
Men det pågår faktisk en krig. Vi kan bare ikke se den.
Ved å vise noen uker på få sekunder ser vi kampen for å overleve.
De slåss om sollys, plass og insektenes oppmerksomhet.
Men planter er ikke bare langsomme.
Tidsskalaen plantene lever etter, er nettopp det: En skala.
Plantene kan utnytte begge endene av skalaen,-
-så hvis noe må skje raskt, kan de være raske.
Se på dette!
Så dere det? Nei, for det skjer for raskt til at man kan se det.
Vi må sette ned tempoet for å se hva som skjer.
Denne kjempespringfrøen skyter ut frø-
-i utrolige seks meter i sekundet.
De slynges ut i alle retninger, som et barn med en tallerken erter.
De slynger dem langt at de ikke konkurrerer om deres jordstykke.
Hva tror dere er den raskeste akseleratoren på jorda?
En rakett?
Et jagerfly... En missil?
Nei! Takket være moderne kamerateknikk-
-vet vi nå at det er noe helt annet.
Og vi finner det her på den britiske landsbygda.
Den raskeste levende organismen på jorda finnes på denne sletta.
Det er ingen supersonisk falk eller gepard.
Vi er jo i Herefordshire. Det er ikke de to hestene heller.
Men det har noe med dem å gjøre.
Den raskeste organismen finnes her.
La oss gå ned. Den er mindre. Den er her nede. Akkurat her!
Ja! Dette. Vel, ikke akkurat dette.
Men i denne hestemøkka finnes hundrevis av små sopper.
Og det er bokstavelig talt den raskeste organismen på jorda.
Det er ikke selve soppene, men sporene deres.
Der er de. Nå begynner de å dukke opp.
Når de vokser til, vil de kunne utføre akselerasjonsbragder-
-vi knapt er i stand til å fatte.
Møllsporene kan akselerere 0-30 km/t på 2 million delers sekund.
Og de kan utsettes for 20 000 G, hvilket er veldig mye.
Astronauter i rommet utsettes for 4 G.
Over 5 G begynner mennesker å svime av.
Se nå på sporene. Det er de svarte på toppen.
I normal hastighet ser det bare ut som de forsvinner.
De har nemlig en av de raskeste oppskytningene på jorda.
Det går så raskt at det er usynlig.
Først nylig, med utviklingen av spesialkameraer, har vi fått vite-
-hvilke utrolige hastigheter som er skjult i litt uanselig hestemøkk.
I 10 000 ganger langsommere tempo ser vi dem slynges gjennom lufta.
Det er som om vi skulle bli skutt ut-
-i en fart på hundre ganger lydens hastighet.
Spørsmålet blir selvsagt: Hvorfor?
Hvorfor trenger en sopp som bor i hestemøkk være raskest på jorda?
Hvorfor?
For at sopparten skal overleve, må sporene deres spises opp-
-av en velvillig gresspiser. Som denne hesten.
Men han spiser ikke gresset i nærheten av sin egen møkk.
Det området kalles sjarmerende nok "det motbydelige området".
Sporene må derfor slynges utenfor området.
Det vil si over to meter.
Men det finnes ett problem. Lufta er for tykk.
Jo mindre man er, desto tykkere er lufta relativt sett.
Tenk dere at denne mynten er en liten møllspore.
Der flyr den av gårde.
Men for den lille sporen er lufta tykk som honning.
Det hindrer fremfarten deres.
Eneste løsning er å fly raskt nok gjennom den tykke lufta,-
-så de når frem til det friske gresset uten møkk lenger bort.
Og det er akkurat det soppsporene gjør.
Under hvert lille hode-
-finnes en boble med gradvis økende væsketrykk.
Til slutt sprekker den...
Og sender av gårde sporen på tuppen mer enn to meter bort.
Jeg vet det. Det er imponerende. Hodet ditt er virkelig tungt.
På nært hold er du ganske stygg. Gå bort!
En titt inn i hastighetens usynlige verden avslører utrolige hendelser.
Til og med i noe så hverdagslig som en hagedam.
Disse små vesenene, vannløperne, var lenge noe av en gåte.
Ingen forstod hvordan de kunne løpe bortover på vannskorpa-
-så raskt.
De kan skyte seg fremover i nesten to meter i sekundet.
Og deres bragder er av bibelske proporsjoner: De går på vannet!
De glir frem over vannskorpa uten å synke.
Bare om man ser det som tiden normalt gjør usynlig,-
-forstår vi hva som faktisk skjer.
Og det har noe å gjøre med det som nå vil skje her.
Normalt er dette for raskt til at vi kan se det.
Men se hva som skjer i slow motion når melkedråpene-
-treffer vannskorpa.
I stedet for å gå i stykker tøyes vannskorpa ut,-
-slik at melkedråpen spretter opp i lufta igjen.
Vannet oppfører seg som om det hadde en tynn elastisk hinne.
Det kalles overflatespenning.
Det er denne elastiske hinnen som lar vannløperen stå på vannet-
-i stedet for å synke ned i det.
Han bruker også den elastiske overflatespenningen-
-til å slynge seg selv over dammen-
-i nesten 1000 km/t.
I farget vann ser vi kraften i vannløperens bein-
-når den spenner fra over overflaten.
Den usynlige verdens høyhastighetskunstner!
For oss er dette bare en dam, men for vannløperen-
-er det en gigantisk trampoline.
Nå går vi enda lengre og ser høyt over oss for å avsløre-
-de usynlige hemmelighetene i utkanten av vår verden.
I verdens utkant, høyt over oss, finnes flere utrolige hendelser.
Natthimmelen kan se fredelig ut med sølvmåne og noen stjerner.
Men det finnes andre ting der oppe, som er så merkverdige-
-at vi ikke engang var sikre på at de fantes.
På vår siste reise jakter vi på den minst tilgjengelige hendelsen-
-i den usynlige verden.
Vi jakter på et lynfenomen som kan bli 80 kilometer bredt,-
-men som er så raskt at det praktisk talt er usynlig.
Folk som har sett glimt av dem, har trodd det var UFO-er.
De kalles "røde ånder".
En gruppe forskere er nå på vei over skyene-
-for å fange dem på høyhastighets- kameraer for første gang.
Vi nærmer oss de røde åndene. Det er bra,-
-men vi vet ikke hvor de vil oppstå. Det gjør det vanskeligere.
Forholdene må være perfekte. De har planlagt i årevis,-
-og det er nå det gjelder. Snakk om press!
160 mil unna trekker det opp til storm, og vi er på vei inn i den.
Vi flyr mot Brady i Mississippi og videre mot Little Rock i Arkansas.
Deretter opp mot Des Moines i Iowa.
Det tar to timer å fly dit, så vi har fire timer i uværet-
-for å filme åndene, og deretter tar det to timer hjem.
Vi kommer til å fly i omtrent åtte timer i kveld.
Oppdraget finner sted i mørket.
Lys gjør det vanskeligere for dem å oppdage de røde åndene.
En bildeforsterker hjelper oss med å se i mørket.
Jeg tok også med noen gulrøtter.
Ånder, elektriske utladninger, er som lyn, men svært annerledes.
Forskjellen er at røde ånder er mer kortvarig.
Vanlige lyn, hvis man regner alle nedslag, varer et halvt sekund.
Røde ånder varer mye kortere.
Vi flyr stadig høyere. Nå er flyet på 50 000 fots høyde,-
-noe som er nær grensen til rommet.
Ser dere der? Det er Jupiter.
Jeg liker å fly så høyt, for lufta er så klar.
Man kan se uendelig langt.
Nå nærmer vi oss. Det bygger opp til uvær langt under oss.
Det ser ut som alle lynene er bak oss nå,-
-så kanskje vi bør svinge 10 grader til venstre.
Idet flyet svinger, slipper stormen løs sin vrede.
Forholdene er perfekte. Vi har ingen tid å miste.
Skal vi øke bildefrekvensen? Det skader ikke bildeforsterkeren.
Høyhastighetskameraene og bildeforsterkerne er klare.
10 000 bilderuter per sekund i 50 mikrosekunder.
De er rettet mot et område over uværet.
Forsterkningen er 60 500, og nullnivået-
-er minus 4. Nå begynner det!
Kameraene skal fange et av naturens minst tilgjengelige fenomener.
En rød ånd! Den var nok utenfor kamerafeltet.
Det kan ha vært en rød ånd.
Og stormen holder på å dø ut.
Nå er vi på minus fire graders høyde.
-Og så... -En rød ånd! Vi ser.
Vi fikk den!
Det ser ut som det er to stykker. Jeg tror du fikk dem.
En enorm lyssøyle, 32 kilometer høy.
Den får byen under til å se bitteliten ut.
Et dramatisk fenomen med slynger av lyskuler,-
-som hver og en er like klare som Jupiter.
Dette fenomenet er fotografert fra lufta for første gang.
Vi er underkastet en tidsskala på sekunder, minutter eller år.
Mens røde ånder skjer på ett tusendels sekund.
Det får oss til å innse hvor annerledes verden kan være.
Slike enorme oppvisninger skjer over hele verden,-
-men vi er ikke klar over dem.
Men man tror at enkelte UFO- rapporteringer kan være glimt-
-av disse langstrakte og klare, runde lynene.
Røde ånder er ikke bare dramatiske, men også-
-en av den usynlige verdenens største hemmeligheter.
Takket være høyhastighetskameraer har vi sett ting vi ikke drømte om.
Men det er selvsagt ikke slutten. Hvem vet hva som skjer her og nå,-
-som vi ikke kan se? Ennå...
LES INFO FIL. Resync: Xenzai
Tekst: John Anders Brevik www.broadcasttext.com